![](http://www.veidas.lt/wp-content/uploads/2015/10/dargis-530x362.jpg)
Per dvidešimt penkerius metus dar neišsiugdėme instinkto, kad ne mistinė valstybė, o pats žmogus yra atsakingas už šalies ateitį. Neišmokome iš savo rinktų politikų pareikalauti rimtos analizės, vizijų konkurencijos ir artikuliuotos diskusijos dėl svarbiausių iššūkių, nuo kurių sprendimų priklauso mūsų ateitis.
Robertas DARGIS
Mūsų likimą vis dar neretai sprendžia atsitiktinai ir tik trumpam laikui politikoje atsidūrę žmonės, kurių dažnas čia užsuko vedamas labiau smalsumo ar kitų, tik ne valstybės kūrimo, interesų.
Iliuzija, kad tiek ir pakaks
Liko vieni metai iki naujų Seimo rinkimų. Vakarų valstybėse įprastas startas rinkimų kampanijai pradėti. Todėl Lietuvos pramonininkų konfederacija kelia svarbiausius klausimus ir atkreipia dėmesį į iššūkius, kurių neįveikus tvirtos ekonomikos nebus.
Turėtume pradėti nuo klausimų partijoms, neleisti joms ir jų lyderiams išsisukti su abstrakčiais, mažiausiai politika besidominčių rinkėjų skoniui pataikaujančiais ir klišėmis tapusiais lozungais, kurie suteikia klaidingą iliuziją, kad tiek ir pakanka Lietuvos valstybei stumtis į priekį.
Vienas Merfio dėsnis skelbia, kad jeigu tau atrodo, jog viskas einasi puikiai, vadinasi, tu kažko nepastebi.
Artėja ES paramos pabaiga
Keletą pastarųjų metų Lietuvos bendrasis vidaus produktas (BVP) augo, atsigavo namų ūkio vartojimas ir investicijos. Tačiau Lietuva jau netrukus pasieks 75 proc. Europos Sąjungos BVP vienam gyventojui vidurkį, todėl parama jai smarkiai sumažės. Turėsime parodyti, ką už ES fondų pinigus sugebėjome nuveikti per tuos metus ir kokią konkurencingą ir tvarią savo valstybės ekonomiką susikūrėme. Todėl jau dabar turėtų ateiti galas politikų planams „sukti“ ekonomiką iš europinių pinigų.
Žiniasklaidoje vis dar galima rasti antraščių, kad Lietuva galėtų tapti Singapūru, Honkongu ar bent jau Baltijos tigru, kaip kažkada vadinta Airija. Tačiau neturėdami aiškaus plano ir nuosavų ūkio variklių tokių tikslų tikrai nepasieksime.
Tokių tikslų turinčios šalys gali pasigirti sutvarkytais darbo santykiais, yra atviros investicijoms ir neliepia užsieniečiams geležinių klumpių sunešioti, kad jie galėtų atvežti čia ne tik harvarduose ugdytas galvas, bet ir komandą ar papildomą darbo jėgą.
Likus metams iki Seimo rinkimų turime pradėti diskusiją, kokias prielaidas galime sukurti, kad mūsų ekonomika augtų, o šalis susidorotų su demografiniais, švietimo ar verslo aplinkos iššūkiais.
Problema nr. 1 – konkurencingumas
„Ekonomikos konkurencingumui kenkia biurokratinė našta, kurios mes nelinkę sumažinti. Politikai, esantys valdžioje, vis dar neatsikrato sovietinio palikimo, kad „valdžia žino geriau“. Darbo santykių politika dar nėra vakarietiška. Energetikos sąnaudos – didžiausios regione. Švietimo ir demografijos problemos – milžiniškos, o jų reflektavimas politikoje ir visuomenėje – itin prastas.
Konkurencingumo indekso laipteliais per trejus metus paaugome. Verslą Lietuvoje galima pradėti greičiau ir paprasčiau nei kitur, tačiau vertinant biurokratinę ar mokesčių naštą, valstybės lėšų švaistymą Lietuva tebėra šimtuko gale. Ir nėra aišku, ar turime ir kiek turime ryžto iš to dugno pakilti.
Regionų lyderiams vis dar sunkiai sekasi pritraukti užsienio investicijų. Lietuva yra besitraukiančio kapitalo zonoje, kurioje atsidūrė 2013 m. O juk investicijos regionuose ypač svarbios, nes tik dėl jų gali būti kuriamos darbo vietos, kurių stygius yra viena stipriausių emigracijos paskatų.
Jaunimas kelia esminį užimtumo klausimą mažesniuose Lietuvos miestuose. Nedarbas ir gyvenimas iš socialinės pašalpos menkai vilioja ten pasilikti.
Problema nr. 2 – demografija
Per trejus metus nuo 2012 m. Seimo rinkimų netekome daugiau nei 80 tūkst. gyventojų. Vieno ne paties mažiausio Lietuvos rajono centro per metus. Ir neturime jokių receptų, kaip šią situaciją keisti.
Labiausiai kelia nerimą darbingų žmonių ir vaikų praradimas. Kuo mažiau turime vaikų, tuo mažiau ateityje turėsime dirbančių ir kuriančių žmonių, mažiau bus verslininkų ir mokslininkų. Taip, visuomenė sensta ir retėja visame Europos žemyne. Bet senosios ES narės bent jau turi programų, kaip leisti suvaldyti protingą imigraciją, o Lietuva bet kokių svetimtaučių baidosi kaip okupantų.
Nors kasmet Lietuvoje mokslus baigia dešimtys ir šimtai užsieniečių, kurie moka lietuvių kalbą, pažįsta mūsų kultūrą ir galėtų čia kurtis, jų leidimas gyventi baigia galioti vos ne tuoj pat po diplomų įteikimo. Taip Lietuva išvaro žmones, kurie galėtų tapti gerais specialistais ar kurti čia savo verslus.
Lietuva privalo ieškoti ir kitų ilgalaikių priemonių demografinėms problemoms spręsti. Nors finansinių paskatų programa gimimų skaičiui didinti turėjo spragų, tačiau davė Lietuvai net 1000 papildomų visuomenės narių.
Jaunoms šeimoms reikalinga pagalba ir mokestinės programos, palengvinančios finansinę naštą, o vaikai turėtų tapti vienu svarbiausių valstybės prioritetų.
Problema nr. 3 – švietimas
Viena iš politikos teorijų sako, kad bet kurios valstybės institucijos linkusios pateisinti pačios save. Tą galima aiškiai matyti, kai pasisuka kalba apie aukštąsias mokyklas ir palyginame jų skaičių su abiturientų skaičiumi. Turėdami tiek daug aukštųjų mokyklų ir taip mažėjantį vaikų skaičių, netrukus turėsime juos visus priimti mokytis į universitetus.
Šįmet į universitetus įstojo studentai, kurių svertinis vidurkis buvo 0,34 iš 10, tad iš tiesų artėja laikas, kai Lietuvos universitetai priims visus abiturientus.
Kelia nerimą ir tai, kad pasirenkant studijas ir toliau vyrauja socialiniai mokslai, o patys universitetai tampa vis labiau komercializuoti – jie suinteresuoti tik studijų kiekybe, o ne kokybe.
Norėdami matyti klestinčią Lietuvą ir auginti prie įvairių aplinkybių ir iššūkių galinčius prisitaikyti savo vaikus, turėtume kur kas daugiau dėmesio skirti šių dienų mokytojams.
Lietuvos edukologijos universiteto, kuris rengia būsimus pedagogus, studentų pasirinkimai, stojant 2015 m., kelia jau ne nerimą, o tikrą siaubą: kūno kultūra – 145, ikimokyklinė ir priešmokyklinė pedagogika – 43, pradinio ugdymo pedagogika – 36, šokio pedagogika – 23, istorija – 18, geografija – 13, o štai chemijos ir fizikos mokymas – 1, chemija – 0, fizika ir informacinės technologijos – 0, informatika – 0, informatikos pedagogika – 0, matematika ir informatika – 0.
Taigi Lietuva ruošiasi XXI amžiuje gyventi visai neturėdama mokytojų, kurie rengtų vaikus būti kūrybingus, inovatyvius ir tempiančius valstybės ekonomiką į priekį.
Ar tai ne paradoksalu?
Problema nr. 4 – energetika
Nors Suskystintų gamtinių dujų terminalas (SGD) stabilizavo apsirūpinimo dujomis pasirinkimo galimybes, kartu tai užkrovė 80 mln. JAV dolerių papildomų išlaidų dujų infrastruktūrai.
Planuojant SGD terminalą buvo skaičiuojama, kad Lietuva per metus suvartoja apie 3,5 mlrd. kubinių metrų dujų. Valstybės analitikai prašovė pro šalį. Dabar jau, pasak Energetikos ministerijos atstovų prognozių, dujų suvartojimas sudarys net mažiau nei 2 mlrd. kubinių metrų ir didžioji šių dujų dalis teks vienai
įmonei.
Jau vien tai rodo, kad energetikos strategijoje svarbu pakeisti požiūrio kampą, svarbu ne tik akcentuoti stabilų perdavimą, gerą generavimą, bet ir nepamiršti įvertinti kainos, skirtos vartotojui. Energijos sąnaudos Lietuvoje išlieka didžiausios regione, o tai yra labai svarbus dalykas, atbaidantis užsienio investuotojus.
Problema nr. 5 – sveikatos apsauga
Būtina įvertinti ir sveikatos sistemos darbo efektyvumą, nes maždaug pusė sveikatos apsaugai išleidžiamų pinigų šiuo metu skiriama vien tik ligoninių išlaikymui.
Tūkstančiui gyventojų mes turime net 7 ligoninių lovas, beveik dviem lovomis lenkdami Estiją, todėl pinigai, skirti sveikatos apsaugai, panaudojami ne tiesiogiai ligų prevencijai ir diagnostikai ar žmonių gydymui, o tik pastatų išlaikymui.
Neretai rajoninės ligoninės turi įsigijusios prestižinės ir brangios aparatūros, tačiau net neturi specialistų, kurie galėtų šiomis technologijomis naudotis.
Būtina įvertinti sveikatos sistemos išlaidų tikslingumą, informacinių sistemų pritaikymą, gydymo paslaugų teikimo optimizavimą.
Problema nr. 6 – technologijų kaita
Lietuvos BVP augimas lėtėja, o eksporto apimtys mažėja. Tačiau lyg to dar būtų maža, sparti technologijų plėtra akyse keičia ateities suvokimą.
Atsinaujinantys energijos šaltiniai ir jų plėtra keičia energijos gamybos, vartojimo ir perdavimo struktūrą. Statomos gamyklos, skirtos elektromobilių baterijoms kurti. Netrukus tikimasi transporto priemones pakeisti aplinkai draugiškesnėmis mašinomis. Amerikoje išbandomi daugiau kaip 10 automobilių, kuriems nereikalingas vairuotojas, o Europoje – šias technologijas testuojantis sunkvežimis, tad greitai krovinių gabenimas gali tapti daug išmanesnis.
Tačiau didžiausias priešas logistikos sektoriui yra 3D spausdintuvai, kurie suteiks galimybę visas prekes gamintis arčiau vartotojo, todėl keisis reikšmė visų logistikos grandinių – nuo kelių iki uostų.
Vokietijoje su skaitmeninėmis technologijomis prasidėjo pramonės revoliucija 4.0. Dabar, tarkim, Australijoje sugedusio lėktuvo remontui reikalingos dalys užsakomos iš gamyklos Prancūzijoje, o jau netrukus jas bus galima daug greičiau išsispausdinti vietoje 3D spausdintuvu, perdavus reikalingą programą. Tai drastiškai sumažins transporto paslaugų poreikį.
Mūsų laukia gamybos ir technologinių procesų revoliucija, kuri pakeis dabartinį supratimą apie gamybą ir jos procesus, tad Lietuvai būtinos struktūrinės reformos, kurios padėtų išlikti konkurencingiems ateityje.
Tačiau šiandien iš Lietuvos politinių partijų ir jų lyderių mes negirdime jokių įžvalgų, kaip turėtume keistis, kad tokias permainas pasitiktume pirmaudami bent jau savo regione.
Tekstas parengtas pagal Lietuvos pramonininkų konfederacijos prezidento R.Dargio pranešimą, skirtą parlamentinių partijų lyderiams.